Само право до краја, па лево.
Да ли би желели...?
- Ко је то? - Опростите?
Ово није мој отац.
Ох, срање, донели смо погрешног.
Стварно се извињавамо због овога. Вратићемо се по њега.
Исусе...
_________________ СМРТ НА САХРАНИ
- Донели су погрешан ковчег. - Зезаш се?
Можеш ли да верујеш? Добро да сам проверио.
Могли смо да одржимо службу за неког потпуно непознатог.
- Каквим се то Мики Маус послом ови људи баве, уопште? - Боже...
Поред толико других брига. А мама је у таквом стању...
Роберт очигледно неће бити од помоћи, ако и дође. Чак је и опроштајни говор грозан.
- Грозан баш и није... - Јесте. Јесте.
Мислио сам да би Роберт могао да напише говор. Добар је писац. Требало сам да га пустим.
Добар си писац као твој брат, ако не и бољи. Једино треба да неко и прочита твој роман.
И, све ће бити Ок. Кад прође сахрана...
... само да се фокусирамо на селидбу одавде и коначно почнемо да живимо како треба.
Јеси их звао? Јеси ли, Данијеле?
- Јеси ли положио депозит за стан? - Да, средићу то, обећавам.
Боже, ала мрзим сахране! А ти? Тако су депресивне.
Једноставно смрт и све то... Знаш шта мислим? Слажеш се, Џастине? Џастине?
- Да, у реду су. - У реду су? Како уопште можеш и да помислиш да су у реду?
Што ти уопше идеш на ову? Мислим, чак и не познајеш Данијела.
- Знам Даниела. Срео сам га пар пута. - Пар пута не значи пријатељ, зар не?
- Не, није пријатељ... - Извини. Ако ћеш да пушиш, молим те гурни кроз прозор?
Стварно, не бих да добијем твој рак. Хвала. Имам довољно мука и са својим проблемима.
- Да, као на пример? - Боја коже на зглобу. Све време причам о томе. Види. Сјебан је.
Ја сам сјебан.
Зашто уопште идемо, а? Због Марте, зар не?
Џастине...
- Јеси ли Ок? - Нисам тако лоше, хвала Марта.
- Мало сам нервозан. - Што ћеш видети мог тату? - Мислим, нико ме до сад није тако очито мрзео.
Он једноставно мрзи све. Не примај то к' срцу. Треба да будеш опуштен с њим.
- Просто не могу. Доводи ме на ивицу. - Заокупиће га смрт сестриног мужа.
Нећеш му бити центар пажње. У сваком случају, сигурна сам, кад му кажем да ћемо се венчати...
...почеће да те прихвата. - Сигурна си за то? - Наравно.
Просто не видим Виктора као човека који прихвата.
Идемо на сахрану, дркаџијо! Зар немаш нимало обзира?
Ок, смири се. У реду је, у реду, диши.
Кроз нос. Ок? Дубоко удахни. Јеси ли добро?
Тај јебени кретен...
Ок. Идем доле. Надам се да су сада донели прави ковчег.
- Добро идем и ја. - Не, могу сам. - Знам, знам да можеш. Хоћу да проверим седишта.
- Да видим има ли места за стрица Алфија. - Ох, срање... срање, срање...
Хало? Здраво, друже. Како си? У реду?
Да. Наравно да нисам заборавио стрица Алфија. Да.
Апсолутно, добро. Да, да, не, нема проблема уопште.
Не, наравно да ми не смета. У реду. Да, не брини. У реду.
Не, добро је, обећавам. У реду. Видимо се ускоро. Океј, ћао.
Срање.
Па, јел' ово гдине... ваш отац, гдине?
Да, јесте, да.
- Здраво, мама. Добро си? - Једноставно не знам како ћу без њега?
- За шта ћу сада да живим? - Не буди луда. Имаш породицу, пријатеље...
... имаш мене и Џејн, и Роберта. - Где је Роберт? Чуо си се са њим?
Авион му слеће у 10:00. Али стићи ће. Не брини.
- Ако могу било шта да учиним, Сандра? - Не стављај ту руке, душо, остаће отисци.
Доставићу их ти вечерас. Не, не могу поподне. Имам сахрану.
Да, умро ми је ујак. Да, трагично.
Кажем ти, друже. Ово је стварно моћна ствар. Треба да узмеш само пола.
Веруј ми. Сам себи ћеш одгристи јебену главу.
Морам да кренем. Сестра ми је ту. Јавићу се после сахране. Ок. Чујемо се касније. Бај...
Одмах!
- Хај, како иде?
- Троје, ниси спреман? Хајде, закаснићемо. - Навучем панталоне и готово. -Јесте ви океј?
Сајмон је мало попиздео. Нека гузица замало нас је избацио са пута.
Стока покварена. Раскомотите се. Стижем за 2 минута.
- Види те пилуле по целом стану. - Трој студира фармацију. - Ах...
- Јеси ли Ок? - Мало сам уздрман... Не много, али... онако, мало...
- Попиј ову једну. Смириће те. - Јеси ли сигурна?
Апсолутно. То је само валијум. Увек сам га користила.
Биће ти боље, часна реч. Хајде, зини.
Спреман.
Хало?
- Хало? - Роберте? Роберте...
- Ћао, мама. - О, душо... - Тако се радујем.
- Како си? - Ок. - Ок? - Ок. - Ок.
- Хеј! - Ћао, Роберте. - Како си? - Тако, тако, а ти? - Добро.
- Какав је био лет? - Сјајан, сјајан... Било је турбуленције, па сам се мало забринуо...
... али тако је и са првом класом. Колико год да платиш карту, ако авион тресне, сви погину.
Извини.
Не, не, ја ћу. Не брини.
О, срање...
- То је он. - Исусе, Хауарде. Што ми не рече да је у јебеним колицима.
Стриче Алфи, здраво. Дошли смо да те водимо на сахрану.
Где сте досад, који курац? Касните.
- Баш је крваво туробно, зар не? - Па, не треба да буде забавно, Роберте.
Знам, али Исусе...
Осећам се као да ми је неко ишчупао срце из груди. Грозно.
- Па, то ти је туга. - Зато ја не волим никакву блискост. Превише је емоција.
- Па, баш ми је драго што си ти ту, са мамом. - Па, да, али не за дуго. Џејн и ја се селимо.
- А шта је с мамом? - У ствари, мислио сам да би можда волела...
... да буде у Њујорку са тобом, мало.
Не буди смешан. Не могу је водити у Њујорк. Шта ћу тамо са њом? Да је водим на журке?
- Већ смо одлучили. Дали смо депозит за стан. И требаће нам новац. - Какав новац?
- Новац за све ово. За погреб. Пристао си да платиш пола. - Јесам ли? - Јеси.
Да, па...
Да, али, па, немам код себе, Данијеле. Могу дати за пар месеци.
- Неколико месеци? Треба сада... Роберте, треба ми одмах. - Нема шансе, шворц сам.
Како то мислиш: шворц? Успешан си романописац, живиш у Њујорку...
...имаш тамо манасарду. Како то мислиш? - Имаш ли појма колико то тамо све кошта?
А сем тога, карту сам платио богатство. Знаш ли ти колико данас кошта прва класа?
То је јебена брука!
- Па, јадан ујка Еди, а? - Да. - А? -Јесте. - Јеси ли икада срео са ујка Едиа, Сајмон?
- Сајмоне? - Јел' био ту малопре неки пас? - Шта?
- Сигуран сам да је ту био неки пас. - О чему, дођавола, причаш?
Овде нема где да се паркира.
- Ово је без везе. - А? Онај тип излази.
- У реду. - Упадај! Упадај! - У реду! - Шта бре радиш?
Јеси ти ментол?
Опрости. Извињавам се. Хеј, опрости... Ох, ћао, Марта.
- Баш сам хтео да ту паркирам, заправо. - Да, па... Јеси ли у сродству, Хауарде?
- Не, нисам, али... - Хеј, Марта.
Ко је тај?
- Шта се било? - Видео си? Једва ме погледала. - Шта се дешава, питам? Јесмо стигли?
О, Боже! Ујка Алфи је у колима. Не могу да верујем, заборавих рећи, ујка Алфи у колима.
- У реду, 'олади бре! - Шта се, до ђавола, дешава? - Једва да ме је погледала.
Овде је баш зелено. Јел' да? Врло, врло зелено...
- Сајмоне... шта је дођавола са тобом? - Како то мислиш?
Причаш о фантомским псима и о неком зеленилу... Шта се дешава?
Не знам...
- Марта. Јел' Сајмон увек овакав? - Нормално да није увек овакав.
Нешто није у реду.
Здраво...
- Ох, мора да је од валијума. - Валијума? - Да.
Дала сам му валијум код тебе. Мислим да није навикао...
У реду...
- Хоћеш још да приђеш? - Идеш у погрешном смеру.
- Заустави ауто. Морам да говорим са Мартом. - Шта? - Морам да говорим, причам са Мартом.
- А шта ћемо са Алфијем? Треба ми помоћ око ујка Алфиа. - Закаснићемо!
Молим те, престани са тим.
Хвала много што сте дошли. Драго ми је видети вас.
- Чудно је опет бити овде. Испао сам из фазона. - Зато што живиш у иностранству. Изгубиш везу.
Ко су сви ови људи, уопште? Никога не познајем.
Ко је сад па онај тамо?
Појма немам. Ваљда неки татин са посла. Али, слушај...
Кажеш ми да ја морам да сносим комплетан трошак сахране?
- Па, не могу убрати новац са дрвета, Данијеле... - О, Исусе, јебени Христе!
- Данијеле. Како иде? - Одлично, хвала велечасни Дејвисон.
- Само чекамо да сви стигну, па можемо почети. - Сјајно, хвала.
- Знате ли мог брата Роберта? - Ах, писца, наравно. Баш ми је драго.
- Прочитао сам неколико ваших романа. - Стварно?
- Мора да сте јако поносни на брата. - Јесам, веома поносан.
- А би ли ви данас читати говор? - Не, Данијел ће то.
Сјајно... Морам да проверим да ли имам све што ми треба.
Чуј, мислим да би ти требао одржати говор. То очекују од тебе. Само ћунаправити збрку...
Не буди луд. Говори ти. Бићеш добар.
- Све ово може сада да иде. - Како је моја сестрица? - Веома тужно.
Био је диван муж, зар не? Тако нежан, тако привржен.
- Могу ли добити шољу чаја, Сандра? - Чај може много тога, Џејн, али не може да врати мртве.
"Мој отац је био изузетан човек"... "Мој отац..." "Мој је био изузетан"...
- Данијеле, Данијеле, јеси ли звао за депозит? - Не, нисам још.
- Што ми не даш број, могу ја то? - Џејн, буди дискретна. Видиш оног крај стола?
- Видиш? Знаш ли га, уопште? Стално пиљи у мене. - Ма, слушаш ли ме ти, уопште?
- Морамо положити депозит за стан, док не буде прекасно. - Знам. - Разумеш?
Сломићеш их!
Пожури, каснимо.
Ох, Боже...
"Мој отац је био изузетан човек"... ..."Мој отац, је био изузетан човек"...
- Кејт је баш порасла, јел' да? - Шта? - Кејти...
Била је девојчица кад сам отишао, а сада је...
- Ух, баш је згодна. Идем да... попричам са њом. - Да, што да не?
"Мој отац је био изузетан човек"...
- Здраво вама. - О, здраво.
Стварно ми је било жао кад сам чуо за вашег оца.
- Увек је причао о вама. Рекао је да сте добар син. - Хвала.
- Да ли ме је икад споменуо? Питер. - Питер? Не бих рекао. Били сте татин пријатељ? - Аха.
Па, Ок. Драго ми је... Хвала вам што сте дошли.
- Гурај та проклета колица... - Гурам, јебига...
"Мој отац је био изузетан човек"...
- Даниејеле, време је да позовемо да уђу и почнемо службу. - Наравно.
- Треба да завршим овде до 3. - Наравно.
Не замерите, причекајмо 5 мин. стрица Алфија? Не треба почети без њега, ако је могуће.
Свакако. Свакако.
Види... Зар није дивно?
- Марта. Можемо да попричамо? Извините. - Зашто? Шта је било? - Ок...
Морам нешто да ти кажем. Унапред те упозоравам, неће ти се допасти.
- Драго ми је видети вас. Хвала што сте дошли. - Данијеле. - Ујка Викторе?
- О, здраво, Роберте. - Ујка Викторе. Како си? - Па...
- Тужан дан. - Јесте. - Па, како је у Њујорку? - Супер је. Стварно добро.
- Какве су то глупости да нећеш да држиш говор? - Тако је. Данијел ће држати говор.
Па то је баш штета. Сигурно ће и Данијел то добро урадити, али ипак си ти писац у фамилији.
Би ли нас извинили на тренутак.
- Па, излази ли нека нова књига? - Идем по моје ствари. - Наравно.
- Јеси ли добро? - Сви до последњег јебено желе да Роберт држи говор.
- Био је и мој отац, зар не? Имам право на тај проклети говор. - Наравно, наравно да имаш.
И биће то најбољи проклети говор који су икада чули. Тачно?
Изгледа да говор неће држати Роберт.
- Шта рече? - Рекао сам да валијум који си дала Сајмону у ствари није валијум...
То је халуциногена смеша.
- Нешто као есид, мескалин, само мало јаче. - Не зезај, Трој. - Не зезам. Па погледај га.
Ти си тотални идиот. Како можеш то да остављаш по стану?
Није ми пало на памет да ће неко узети. Ко уђе у туђ стан и само тако узима?
Било је у бочици валијума.
Јебига, Трој. Шта да радим?
- Да му кажем? - Не! Не ради то! Потпуно ћеш га сјебати.
Само га треба држати на оку, да се случајно не отме контроли.
И не пуштај га да дуго прича са истом особом.
До ђавола!
- Здраво, тата. Како си? - Касните. - Здраво, тата. - Здраво, Трој.
- Губиш данас предавања на факултету? - Не брини, надокнадићу.
Знам. Не бринем за тебе. Видим, довела си пријатеља.
Зове се Сајмон. Сајмоне! Наравно да сам га довела, дечко ми је.
Марта, драго ми је што те видим.
- Саучешће, тетка Сандра. Ујка Едвард ће нам страшно недостајати. - Хвала...
- Да, био је сјајан тип. - Да, јесте... - Сајмоне, ово је моја... - Страшно...
Баш ми је жао због смрти...
- Баш ми је жао... - Хвала. - Због свега...
- Шта ћеш да радиш? - Не знам. Не могу отићи. Тетка Сандра више не би проговорила са мном.
Ох, срање.
Хеј, Марта.
- Лепо изгледаш. - Обучена сам за сахрану. - Да, али ипак...
- Па, чуо сам за веридбу. Откуд то? - Ко ти је рекао? Нисам рекла чак ни тати.
Јел' то тип за кога се удајеш? Провешћеш остатак живота са њим?
Јесте, он је тај.
- Сајмоне. - Марта... Марта...
Хајде, спораћу!
- Дај помагај, Џастине. - Дижи горе! Дижи ме! Дижи!
- Хеј... Даниејле. - Да?
Волео бих да о нечему попричамо кад будете слободни.
Добро, али мало касније, ако се не љутите? Стигао ми је стриц Алфи.
Наравно.
Дижи!
Хвала, Џастине. Велико хвала, друже. Надам се да се ниси много намучио.
- Како си, стриче Алфи? - Грозно.
Даме и господо, најљубазније молим да заузмете места. Почињемо са службом.
- Сајмоне, молим те. - Мичите се. Мичите се. Не почињите још! Не почињи. Мичи се.
Побогу, Хауарде. Смрдиш!
Родбино и пријатељи...
Можда јер си ме оставио да се борим са стрицем Алфијем сам, а ти си преузимео све заслугае.
- Ох, молим те, тише. - Почео бих Едвардовим омиљеним одломком из Библије краља Џејмса.
То је Прва књига о Самуелу, 18. поглавље.
Марта, тек да знаш. Стриц Алфи је био са нама у колима.
А ти си ми улетела на паркинг, па сам морао да га пола миље сам гурам узбрдо.
Хтео сам да се онесвестим! То је било МОЈЕ паркинг место.
Не прекинеш ли, извешћу те и убити говно у теби. Јеси разумео?
- Шта је било? - Украла ми је паркинг место.
Како мислиш, укрла? Ово је погреб. Буди пристојан.
Онда је Џонатан склопио савез са Дејвидом, јер га је љубио као себе самог.
И тако се душа Џонатана приклони Дејвидовој. И скиде Џонатан плашт свој и даде га Дејвиду.
И одору своју, чак и мач, свој лук и појас свој.
А сада, чујмо сада неколико речи од Едвардовог сина, Данијела.
Здраво свима. Хвала вам што сте дошли у оволиком броју.
Нисам знао да је тата био тако популаран, и...
... заправо, чини ми се да више пријатеља има сад кад је умро, него док је био жив.
Мој отац је био изузетан човек. Рођен је 1938. само годину дана пре рата.
Никада нећу заборавити тренутак кад нас је тата одвео у место где је одрастао...
... у близини града Кроули у Сасексу.
Током година се много изменило ширењем аеродрома Гетвик.
Заправо, сада је то нека врста града спаваонице, делом и због близине Лондона.
У младости мог оца, ту су били пашњаци, ливаде... и...
... зеленило, и тата би сатима лутао околином са најбољим другом из детињства, Бобом.
Причао ми је како су летње дане проводили на бициклима...
- Јеси ли видела то? ... кроз кукурузишта...
- Ковчег се померио. ... и купајући се у језеру.
Татино...
Татино прво запослење, било је запослење после школе...
...као шегрт... шегрт код електричара, гдина Томпсона.
- Ено га опет! - Сајмон, смири се...
- Кажем ти, помера се! - Сајмоне, смири се.
Ковчег се мрда, кажем ти!
- У њему је нешто живо! - Сајмоне, где ћеш?
Шта је, побогу, свима вама? Погледајте!
Зар не видите? Отворите очи!
Унутра се нешто мрда. Зар не видите?
- Сајмоне, молим те. - Шта то радиш? - Прекини! - Не дирај то!
Пустићу га да изађе!
О, Боже!
Смири се, мама.
Да не поверујеш!
Ако сте за чај и бисквите... позваћемо вас чим будемо могли.
- Шта то би, јеботе? - Данијеле, страшно ми је жао. - Ковчег се померао...
Само се врати унутра, све ћу објаснити. Извини много.
- Сигуран сам да сам чуо неко гребање... - Молим те...
- Јеси добро? - Нисам. И још нисам звао за депозит.
Убићу га. Идем да га убијем.
- Тата, пусти га. - Да га пустим?! - Упропастио је погреб. - Није он крив.
Како мислиш: није он крив? Тетка ти је у хаосу. Хоћу да се одмах губи. Јел' ти то јасно?
Обећај ми да више нећеш имати никакве везе са тим... смешним човеком, никада више.
- Не, не могу то да урадим. - Зашто, не?
Зато што ћемо живети заједно.
Драги Боже! Јеси ли скроз изгубила разум?
Он у ствари није такав. Узео је неке лекове... ... и од њих је овакав. - Лекове? Какве лекове?
Узео је валијум и има реакцију.
- Валијум? - Да.
Попричаћемо о овоме касније.
- Сајмоне? - Марта... - Ок... Дођи и седи.
Ок, Џенет. Веним то. Хвала.
Добро си, друже?
- Беше грозно, јел' да? Паде пред твоју маму ко мртва пастрмка. - Хаурде, немој. - Да, извини.
Само никад не знаш кад ће ти се нешто тако догодити.
Као ово мени. Појави се чудна флека на кожи. Имам већ пар недеља, а немам појма шта је.
- Што не покажеш мом ујаку Виктору? Он је доктор. - Да.
Кунем се, видео сам да мрда. Видео сам да мрда. Зар нико више није видео?
Кунем се, видео сам да мрда. Мора да лудим. Руке су ми тако велике!
Сајмоне, слушај ме. Морам нешто да ти кажем.
- Знаш да сам ти дала валијум раније? - Да. - Па...
Испало је да то у ствари није био валијум, уопште.
- Можеш ли да ме чујеш? - Хало?
- Мислите да бисмо могли да почнемо? - Мислим да би. - Како се осећаш, Сандра?
Здраво, докторе. Имам ово већ пар недеља, неку промену боје на кожи. Никако да прође.
- Знам да је само мала флека, али је чудна. Чудно изгледа, зар не? - Викторе, идем назад.
- Вероватно би требали да одете код дерматолога. - Шта ви мислите да је?
- Изгледа ми као нека мутација пигмента. Мутација пигмента?
- Вероватно алергијска реакција на шкољке, коштунце... - Коштунце? Какве коштунце?
Шта знам? Кикирики, бадем... Опростите.
Јел' сада видиш?
Да?
То је халуциноген.
Мој ти је савет, да се опустиш и идеш како те носи. Покушај и уживај.
Ти!
- Сајмоне! - Колико ће ово да траје? - Немам појма. - Сајмоне!
- Око 8 сати. - 8 сати овога? - Сајмоне, пусти га. - Ти!
- Сајмоне? - Пусти ме. Мука ми је.
Сајмоне, врати се. Сајмоне...
Слушај, Марта...
Жао ми је, опростите... Извините... О Боже, мука му је!
Сајмоне, јел' си Ок?
Сајмоне... Сајмоне, пусти ме унутра.
- Сајмоне. - О, Марта? Да ниси можда видела бочицу с' пилулама? О, срање!
- Сајмоне? - Добро! Сабери се! Сабери се... Можеш ти то...
Ти си Сајмон Смит.
... адвокат.
Осам сати... Нема проблема... Осам сати је у... Где ми је сат?
Већ је прошло...
- Сајмоне, отвори врата. - Још 7 сати. О, Исусе... Јебига!
- Јебига! - Нема разлога за бригу.
- Исусе, јеби...! - Жалост чудно утиче на људе, зар не? - Да, да.
- Ако се сећате, хтео сам да разговарамо о нечему. - А, да, да...
- Има ли неко мирно место да се склонимо? - Наравно.
- Пишете књигу? - Да. - Као и ваш брат. - Па јесте, али ја пишем другачије.
- Он је велики писац, зар не? - Да, јесте. Дакле?
- Да, у ствари, имам неке фотографије које бих желео да вам покажем. - Ок. - Могу? - Наравно.
Постали смо прилично блиски, ваш отац и ја, у последњих пар месеци.
- На крају смо доста времена проводили заједно. - Добро.
- Овде смо ваш отац и ја у "Риџентс Парку". - Да.
А, овде смо на спрату једног лондонског аутобуса. Грозно сам испао.
- А где сте се упознали? - Ту у близини.
Сајмоне.
Јеси ли добро?
Да, да, да...
... само настави, и ти, придружи се осталима.
Придружи им се и...
Ево нас овде на фенси маскенбалу у Кенсингтону.
То је ваш тата маскиран у римског центуриона.
У ком својству сте заправо били пријатељ са татом? Мислим, без увреде...
... али никада вас није споменуо, а имате све те слике са њим на којима сте као...
/БОГИЊЕ ЕКРАНА/
О, Боже! О, мој Боже!
Знам да ово може бити прилачан шок за вас.
Убеђен сам да би вам и сам рекао, али није био сигуран како ћете реаговати.
- Зна ли за то моја мајка? - Не, не, не...
... а нема ни разлога да сазна. Ако добијем оно што ми припада.
- Шта? - Па, мислим да и ја заслужујем нешто.
Мислим, ваш отац и ја смо били љубавници.
Апсолутно ништа ми није оставио у тестаменту. Шта мислите, како се осећам због тога?
Рећи ћу вам како се осећам. Јефтино. Као јефтина дроља.
- Зар не мислите да нешто заслужујем? - Шта хоћете?
- Мислим да би 15.000 фунти било довољно. - 15.000 фунти?
- Треба да купим стан. - Па, од вас зависи. - Тренутак... Само тренутак...
Мислиш да можеш да упаднеш овде и покажеш ми твоју и татину слику из буса...
... и да то рачунаш као доказ? То није никакав јебени доказ.
Шта је то? О, Исусе!
Иако то заправо не желим, изаћи ћу и показати их свима. Да ли стварно желите да то урадим?
Чекај ту. Ту да чекаш.
Данијеле, баш причам Џорџу да нас је, док смо били дечаци, твој тата терао да се купамо голи.
Сајмоне, отвори врата.
- Могу ли да помогнем? - Заиста не, хвала. - Јел' све под контролом?
Сајмоне?
Па, шта радиш за викенд? Имам 2 карте за бекстејџ...
Џастине, имам сувише проблема да бих се сада бавила и твојим срањима, па те молим да одеш.
Молим те.
Сајмоне?
- Можемо ли да разговарамо? - Тренутно не... - Важно је, важно је... - ОК је. - Извини.
Шта то радиш?
- Сећаш се оног кепеца од малопре кога нисмо познавали? Оног ниског? - Да. - Да.
- Управо сам био са њим у радној соби. - Да? - И...
- Показао ми је слике. - Да? - Њега и тате. - Добро?
- Њега и тате заједно. - Добро?
- Њега и тате на журци у Кенсингтону... - Води ли ово негде? Јер... - Кресао је тату!
Дај, зајеби!
- Зајебаваш ме? - Не зајебавам те, озбиљано. Показао ми је слике. Смучило ми се.
- Чекај, шта причаш? Тата је био педер? - Да, баш то ти причам.
- И варао је маму? - Па, очигледно. - Са тим малим... - Да.
Знам да је то шок, али проблем је што он сад тражи паре.
- Како тражи паре. - Тражи паре. Хоће 15.000 фунти. - Нек' се јебе! - Не разумеш? Има слике.
Ако му не дамо, свима ће испричати најинтимније детаље из њиховог сексуалног живота.
- Ја то не желим да чујем. - Тачно, и шта ћемо онда?
- Ох, срање. - Размисли.
Па Ок, у реду...
Какво губљење времена. Што ли сам се уопште зајебавао? Пицнуо се и то.
Више је занима тај идиот, него ја.
- Кажем ти, овај свет је сјебан. - То звучи озбиљно. јел' да? - Шта? - Мутација пигмента.
- Пробај ово? Мислим да има бадема. - Па?
Па, Данијелов ујак ми рече да сам алергичан на бадеме. - Онда их немој јести.
- Буди друг. Пробај и реци ми шта мислиш. - Нећу. - Хајде, пробај. - Нећу.
Хајде, молим те. Учини ми услугу. Хајде, учини ми услугу.
Одјеби, молим те!
- Јеси ли видео ту негде бочицу за пилуле? Од валијума. - Нисам. - Срање, срање...
Неће још дуго.
- Хоћемо ли унутра? - За минут.
Докторе, да ли бисте...
- Здраво. Жао ми је због... знате... - Хвала.
Ух, Боже, мора да је страшно изгубити мужа. Ипак, још сте млади... Релативно.
Хоћете ли се поново удати? Тешко је то рећи, зар не?
Ух, Боже, баш ужасно, зар не? Људи умиру... Страшно.
Познавао сам типа кога је један на смрт избо, јер му је мајку назвао лосом.
И тип му је... забио нож право у врат. Пресекао му главну артерију и...
Не бисте поверовали колико је крви... прштало на све стране.
Најсмешније је што је тип који је то урадио, рекао полицији да нема појма шта је лос.
Колач је са бадемом, зар не?
Добро... Нема везе.
Опростите.
Леп разговор.
Да преформулишем питање. Зашто мислиш да је најбоље да му ЈА платим?
- Па живео си код маме и тате. Ваљда си нешто уштедео? - Нисам...
Платио сам комплетну сахрану, Роберте. - Чекај мало...
Како знаш да те тип не фолира?
Боже!
Сајмоне?
- Сајмоне? - Сајмоне?
- Сај? - Моне!
- Мислим да можемо наставити церемонију... - Ако може за 5 мин.? - Наравно. - Хвала.
- Ште се дешава? - Жао ми је, мислим да ће наши планови селидбе, морати причекати неко време.
- Реци зашто? - Немам сад времена, али не бих то радио да немам јак разлог. - Шта је разлог?
Не могу сад да објашњавам, Ок?
Значи ти си тај дркаџија што нас уцењује?
Шта радиш с' тим? То је мој рукопис. Није још спреман за читање.
Онда немој да га остављаш наоколо, Данијеле, ако не желиш да га људи читају.
- Ово је моја радна... - Момци, да пређемо на ствар! - У реду, што се мене тиче.
Написаћу ти чек и завршили смо. Да? Даћеш те слике и заувек нестати из наших живота. Ок?
Договорено.
- Јел' вам ово први покушај? - Шта? - Роман... То вам је први роман? - Да.
- Па? - Не, ништа.
И ја сам једном пробао, али ни мени није ишло.
Мислим да је у питању дар. Или га имаш или га немаш.
Мора да вам то тешко пада, Данијеле... живети у сенци његове репутације.
Живети стално тако у сенци рођеног брата. Узгред...
Прочитао сам ваш последњи роман.
- Стварно добра ствар. - Хвала.
У реду, то је то.
- Данијеле, побогу, шта радиш? - Нема шансе да овом шупку дам један пени мог новца.
- Немој да си смешан. - А зашто бих? Зашто бих?
Долази овде на дан татине сахране, уцењује и пљује мој роман. Шта он мисли, ко је?
- Има фотке. - Нек' их покаже, баш ме брига. Данијеле?! - Не, Роберте, не. Одустајем, Ок?
Предајем се. Не могу више! Ако то намерава да уради, супер, пусти га.
- Добро... - Шта?
- Чекај, чекај... - Мичи ми се с' пута, молим те.
- Само да мало размотримо. - Нема ту више шта да се разматра.
Склони ми се с пута.
Устани и помози ми, Данијеле!
- Шта радиш, Роберте? Шта радиш? - Дај канап или нешто тако!
Немамо никакав канап. - Нађи нешто... Тамо, са завеса.
- Ево ти. - Вежи му ноге.
Забога, Роберте. Ово баш није паметно.
- Јебени мушкарци. - Мени кажеш.
- Данијеле, дај ту кравату! - Зашто? - Само ми је дај.
- Хоћеш да сви сазнају за тату? - Не, наравно. Шта са овим? - Гурни му у уста. - Смешно је.
- Данијеле? - Исусе. Затварај врата! - Зашто? Шта се дешава? Ко је то?
- Има напад. - Падавица. - Боже... стварно? Баш сам пронашао валијум.
- Дај овамо... - Колико? - Појма немам. Пуну шаку. - Стварно? Ок.
Пази, једна ти је испала.
Отвори му уста. Ок је. Биће све у реду.
- Јеси ли видео малу бочицу? - Исусе, Хауарде, рекао сам ли ти да закључаш јебена врата.
- Ниси рекао јебена врата. - Шта се дешава? - Ох, има напад. - Напад? Што је онда везан?
Здраво.
- Уцењује вас? У вези чега? - Није важно. - Како мислиш, није важно? - Лично је. - Зашто?
- Он је рекао да је лично. - Али зашто? - Веруј нам. Тип је покварењак.
- Шта ћемо са њим? - Шта ћемо? - Појма немам. - Како бре не знаш?
- Не дери се, Данијеле. - Доста ми је више. - Колико ће га држати валијум?
- Шта је? - Валијум? - Да. - Е, да. Нашао сам тај валијум.
Дали смо му неколико да се смири. Хвала ти.
- О, јебем ти! - Шта...?
- Шта је било? - Јебига!
Шта је?
Та ствар... То није валијум. То је есид.
- Шта?! - Сајмон је грешком узео један, и зато се тако понаша.
- Па, шта ти радиш с тим? - То ми је за пријатеља. - Стани мало...
- Кажеш, Мартин дечко је преврнуо татин ковчег јер је узео једну? - А колико си му дао? - Пет.
- Не можете мене да кривите. - Сироти скот. - Да зовемо Хитну? - Не смемо. Најебали би.
- Открили би да смо га на силу накљукали тим дрогама. - Шта ће бити? Хоће ли да умре?
Неће... Бар мислим.
Данијеле?
Роберте?
- Ево нас одмах, мама. - Даниеле!
Морамо да изађемо. Вас двојица останите овде и пазите на њега.
- Да пазимо на њега? Како то мислиш? Шта треба да радимо? - Пазите да не збрише.
- Закључајте врата за нама. - Даниеле...
Ћао, мама. Шта се дешава? - Велечасни хоће да те пита нешто.
Можемо ли да наставимо службу? Морам да кренем пре 3.
- Ок, супер. Али треба да разговарамо. - Можете ли нам дати још 5 мин.?
- Свакако. - Постоји ли проблем?
Христе.
Зашто му једноставно ниси дао јебене паре?
Где ми је чај?
- Који је твој проблем? - Жене.
Жене, жене, жене... Да ти испричам нешто о женама.
Кад сам био младић излазио сам са најлепшом женом у селу.
Кад би ушла у собу, све очи би биле упрте у њу. Сви су хтели да је јебу.
А њој је, наравно, пријало да буде у центру пажње, јер...
Морам да кењам.
- Не могу да верујем да си му дао 5 пилула. - Нисам ја крив.
- Чак и да је био валијум, ниси смео да му даш 5. Зар не знаш? - Не, не знам.
Хало?
- Хало? - Морам у клозет.
- Идите на спрат? - У колицима сам, идиоте глупи. Како ћу на спрат? Отварај врата.
- Ево одмах. Побогу, шта да радимо? - Да га гурнемо иза кауча.
- Тражимо кључ. Пожури. - Умукни!
- Пожури! - Ево.
- Здраво. - Који је вама курац, људи?
Укењаћу се у гаће. Хајде.
- Џастине, шта је сад опет? - Само хоћу да попричамо.
- Молим те, немој да опет почињемо. - Чега се бојиш, Марта? - Џастине...
Знам да исто осећаш. Не можеш порећи оно што смо имали.
... то је била једна ноћ и страшна грешка. Била сам пијана. Могао си бити и магарац.
- Шта он има, а ја немам? - Ок. Одговоран је, разуман, интелигентан, стабилан. Јел' довољно?
Престани да се понашаш као да сам ја крив за ово. Нисам га ја напао и везао.
- Неко је морао да брине о мами. - Ја сам бринуо о њој кад си збрисао...
... у Њујорк да се зајебаваш са твојим славним пријатељима.
Стварно си невероватан. Никако да то превазиђеш?
- Шта то? - Гориш од љубоморе јер си провео 3 године пишући роман...
... а никоме не даш ни да га види. - А што бих? Што бих? - Шта ћеш ? Чекаћеш док не умреш...
... па да га објаве? - Твоји романи су ђубре. - Нису ђубре - Лицемер си. - А ти си себични...
- Данијеле, шта се дешава? Погреб је вашег оца. - Немој сада, Џејн. - Што се... - Не сада, не...
- То је због стана, је ли? - Шта? - Зато што не желиш да идеш одавде, је ли?
- Џејн... - Реци јој, Данијеле. - Шта да ми каже?
- Џејн, сећаш се оног малог... кога сам ти данас показао? Сећаш се малог? - Да.
Испало је да је имао аферу са татом. Сада нас уцењује и тражи 15.000 фунти...
... или ће показати слике где раде... ствари. - Секси ствари. - Да.
- Је ли ово нека болесна шала? - Наравно да није.
- Отац вам је био педер? - Пожури. - Па, журим... - Пожури!
Ох, кренуће ми! Пожури!
- Брзо! - Дајте ми штап. - Брзо! Брзо! Брзо!
- Дижи ме, помози ми. - Па помажем! - Обгрлите ме рукама. - Подигни ме.
Исусе Христе!
- Тешки сте тону! - Држиш ме? - Држим вас... Држим. - Брзо! Брзо! - У реду. Тражим шољу.
- Скини ми панталоне. - Јебига... - Нећу, сами их скините. Држаћу вас.
Како? Хендикепиран сам. Скидај их! Скидај их!
- Јебига! Јебига! - Пожури! - Журим.
- Добро је, сад можете. - А гаће! И гаће... Скидај их, хајде. Брзо, брзо...
- Не могу више... Не могу више... - Готово. Све је скинуто!
- Јел' овде? - Не знам. - Јел' овде? - Да. - Јеси ли сигуран? - Јесам, седите! Да!
- Јел' овде? - Седите! Седите!
Чекајте! Чекајте... - Ух, сад је боље.
Боже!
- Боже! - Хауарде, шта се толико дереш? О, Боже!
Хауарде?
Скидај се, молим те, скидај се!
- Хауарде? - Шта је? Шта је?
Остало ти је мало.
Говно у устима ће ти бити најмањи проблем, ако нас ухвате.
Имам говно у устима?
Провери га. Пипни га. Провери га.
Јеси добро, друже?
- Пробај опет. - Друже?
- Пробуди га.
- Друже. Како се зове? - Немам појма.
Покушај са Филип.
- Филипе? - Мрдни га.
- Филипе? Пробуди се, друже. Јеси добро? - Срање. - Филипе?
Можда, можда није Филип. Можда је некако друкчије.
Уштини га. Молим те, уштини га.
Друже?
Мислим да дише.
- Шта? - Мора да дише. Мора да дише.
- Срање. - Јел' добро? - Није.
Јебено је мртав.
- Ако је тако, морамо му дати паре. - Па, није то тако просто. - Зашто није?
- Данијел је одбио да плати, па смо... скроз смо сјебани. - Само умукни, само умукни!
Опростите.
Опростите...
Само да прођем. Хвала вам.
Што се тако кезиш, Хауарде?
Хтео сам да вас замолим да скокнете до радне собе, ако можете?
- Брзо се враћамо. - Да, Ок.
Хауард.
Еј, Исусе, шта је ово?
- Зови ујка Виктора. - Нема потребе. - Како мислиш, нема потребе?
Погледај га. Мртав је к'о камен.
- Шта сте му који курац урадили?! - Нисмо ништа. - Ударио је главом у ивицу.
- Ударио је главом у ивицу? - Ударио је главом, да. Ето шта је било.
- Ово је јако лоше. Ово је јако, јако лоше. - Шта да радимо? - Ја морам да идем.
- Не идеш ти нигде. - Не могу у затвор! Знате шта раде оваквима као ја у затвору?
- Не могу у затвор. - Хауарде, дај смири се мало.
Онда...
Овде нико не зна ко је тај момак, је л' тако? Не знају му чак ни име.
Вероватно га нису ни приметили. - Да га примете? Па има метар и жилет.
У реду. Просто ћемо се решити тела као да је дошао и отишао.
Срање! Решићемо се тела? О чему причаш? Погледај нас, шта ми знамо о томе?
Шта ћеш да урадиш? Избацићеш га напоље са смећем?
Јел' неко од вас приметио колики је ујка Едијев ковчег?
- Предлажеш да га сахранимо са мојим оцем? - Што да не?
- Није баш да ће знати, зар не? - Није у томе ствар.
Има то смисла, Данијеле. Ковчег је ту, рака је ту, они нестају и то је то. Крај приче.
Сем ако имаш бољи предлог.
Не, мислим, види... У животу мораш да радиш оно што те највише пали.
Да, али можда више не мислим да је мој живот ја, па ја и само ја.
Можда сам пронашла и нешто изван себе до чега ми је стало.
Можда би и ти то требао, Џастине.
Да то није мало престрого, јер ми је стварно стало до тебе?
Није, Џастине, јер ти је само до себе стало.
Стало ти је да будеш са мном само због тебе. Ту је разлика.
Не, није тачно.
Марта.
- Волим те, Марта. - Не, Џастине, не волиш ме...
- Јеб'о те Бог! - Сајмоне! Сајмоне!
Сајмоне? Сајмоне, побогу, шта радиш ту? Враћај се овамо и сместа се обуци!
- Видео сам да си га љубила. - Нисам, часна реч.
- Шта то радиш? На сахрани смо, јеботе! - Скочићу!
- Сајмоне, не буди блесав. - Сместа ћу да скочим! Кунем ти се.
Не буди луд, Сајмоне, не буди луд. Јеси заборавио? Дрогиран си. Дрога је у теби.
Само се смири. Само, Сајмоне, погледај ме. Џастине, одјеби више одавде?!
Урадићу то! Скочићу!
- Сајмоне, погледај ме! - Хоћу, кунем се!
- Смири се, молим те. Сајмоне, молим те. - Скочићу!
Скочићу! Скочићу! Скочићу!
- Немогуће! Не смемо то. - Умукни! - Хауарде? Јеси ли ту? - Срање!
- Хауарде, унутра си? - Јесам.
Брзо, носите га у купатило.
Хауарде?
- О, срање! - Шта је то?
Хауарде, кој ће курац ујка Алфи на клозетској шољи?!
- Заборавио сам га. - Како си могао? Шта је са тобом? - Отвори проклета врата.
- Шта је било? - Ћао, Данијеле. Где је Хауард? - Ту сам. - Хауарде, дођи да видиш ово.
Сајмон је тотално јебено пук'о.
- Шта се дешава? - Ништа. - Слушајте, Сајмон је на крову. Скинуо се, јеботе, го. Хоће да скочи.
- О, Христе! - Где ћеш? - Морам тамо. Скочи ли, најеб'о сам! - Чекајте овде.
Хајде, пожури!
- Сајмоне, нећеш да скочиш. - Скочићу. Не слушам те.
Сајмоне, враћај се овамо, јебем ти.
- Сајмоне, дођи да попијемо чај. - Нећу! - Сајмоне! Сајмоне !!
Сајмоне...
- Марта, шта радиш ког ђавола? - Сајмоне...
Сајмоне...
Марта! Силази одатле!
- Шта се догађа? - Могу да се решим оног типа. Мораш остати овде и пази да нико не уђе. - Ок.
Марта.
- Ко је? - Данијел. Сви су у дворишту. Брзо, морамо одмах да пребацимо тело! - Одлично.
- Ок, брзо, брзо...! - Хауарде, Хауарде, остани ту и пази да нико не уђе. - Ок, Ок.
Здраво! Добро дошли... Здраво, здраво...
Како је... Како нам је Бог... данас?
- Бог је баш чудан, зар не? - Опростите. - Да, Ок...
- Данијеле, морамо то да урадимо, тачно? - Да...
Хтео сам да вас питам о религији и како да постанем свештеник...
... ако бих пожелео, јер гледам вас данас, чудесни сте. - Драго ми је...
О, Боже, не можемо их овако оставити.
- Знаш, чудно је, али можда би тата тако желео. - Побогу, Роберте. Зар никада ниси озбиљан?
Јел' истина да недељом...
... вино је слађе?
- Или није? - Чујте, о томе ћемо касније. Морам да телефонирам.
- Што кажеш да никада нисам озбиљан. - Рећи ћу ти зашто.
Јер испариш преко света и једва да се икада појавиш да видиш родитеље.
Јер задњи пени потрошиш за карту првог разреда а знаш да треба да платиш половину сахране.
Зато што живиш живот као да си у луна-парку, и што никада, никада...
... ниси зарезивао никога осим себе.
- Нико ништа не предузима за тог поремећеног младића на крову. - Хтео сам да се исповедим.
Ја замишљам... како гурам оловку у дупе.
Молим?
Сајмоне, ово је стварно опасно. Молим те.
- Остави ме на миру. - Не мрдај...
Никада ти нећу бити довољно добар. Ни твом тати...
... ни теби. Никад нећу бити довољно богат, довољно кул...
- Сајмоне, престани да лупеташ и силази доле. - Нећу, ти се врати унутра.
- Хајде са мном. - Нећу. Зашто?
Зато што ћемо добити бебу.
Шта?
Имаћемо заједничко дете.
- Трудна си? - Како бих то могла без тебе?
- Шта то би? Опростите. - Немам појма... Погледајте.
Збогом, тата.
Добићемо бебу!
Исусе Христе!
Хеј, чујте сви! Сајмон је сишао са крова!
Идем да га убијем!
- Јел' отишао? - Јесте. - Ух, хвала Богу!
- Хвала. - Марта! Марта, отвори врата!
Хвала Богу, добро си. А ти, идиоте, где ти је била памет?!
- Хоћу да се држиш даље од моје ћерке. - Слушај, тата... - - Марта, не мешај се.
- Тата, венчаћемо се. - Шта? - Венчаћемо се.
Марта, не мораш да се удаш за овога, само зато што си трудна.
- Можемо то да средимо, Марта. - Удајем се за њега, јер га волим.
- Не можеш. - О да, могу. То је мој живот и мој избор.
И жао ми је ако ти се ово не допада, али то је тако.
А рећи ћу ти још. Поведи рачуна о понашању да не завршићеш као усамљени и огорчени старац.
Тата.
Душо, сада стварно морамо да наставимо. Данијеле, јеси ли видео стрица Алфија?
Срање!
- Шта се овде, до ђавола, дешава? - Извини, заборавили смо те.
- Нема везе, него какав је то леш што сте га одвукли тамо? - Који леш?
Не зајебавај ме! Видео сам леш! Води ме више из овог усраног клозета!
Јеси ли чуо? Трудна је. Да сам знао, не бих покушао.
- Мислио сам да си заљубљен у њу? - Да, али, можеш ли ме замислити с клинцем? - Не. - Тачно.
- Шта је са оним на кожи? - Вероватно ништа. Више ме брине говно стрица Алфија у устима.
Врата су била отворена. Био је мртав! Што ме не слушате? Кажем вам, видео сам га.
- Био је мртав. - Знам, стриче Алфи. Сви смо видели.
- Не, не, не, у купатилу, врата су се отворила и видео сам га. - Какав кошмар данас!
- Али је било узбудљиво, је ли? - Шта? - Мислим на сахрану.
Што се тиче стана, обећао сам да ћу позвати, и хоћу.
Средићемо то.
- Сада морамо да пожуримо. - Наравно, хајде. - Желите да ковчег буде отворен... - Не, не.
Добро, у реду. Седите сви што брже можете. Спремни смо да почнемо. Хајде, брже!
Тако... Пожурите!
Идемо. Идемо. Идемо... Идемо.
Идемо! Идемо! Идемо!
Желео бих се извинитим породици због ове гужве. Ако су сви спремни, да наставимо са службом.
Данијел желео да рећи неколико речи о свом оцу. Хајде, Данијеле. Пожури.
Мој отац је био изузетан човек.
Рођен је 1938. само годину дана пре рата и никада нећу заборавити...
- Шта се, до ђавола, дешава? - Неко је унутра. - Знао сам!
Шта ког ђавола радите у ковчегу мога оца?
- Едварде... - Не, не...
Едварде... Едварде!
Не.
Ти скоте мали!
- О, Боже... - Мој отац је био изузетан човек!
Можда није био савршен човек... али је био добар човек.
И волео нас је.
Све што данас желим је достојанствен опроштај. Зар тражим превише?
Дакле...
Можда...
Можда је волео да ради неке ствари. Живот није једноставан. Компликован је.
Овде смо сви тек бачени... у овај свет пун хаоса и конфузије.
Свет пун питања без одговора, док нас Смрт вреба иза сваког угла. А ми дајемо све од себе.
Не можемо баш увек дати све од себе. И мој тата је радио најбоље.
Увек је покушавао да каже да се борим за то што желим, јер не зна се колико ћете овде бити.
Успели или не... Најважније је да смо покушали.
Једино те родитељ може водити у правом смеру, али на крају...
... мораш да се бориш сам.
Мораш сам да одрастеш.
Зато данас кад одете одавде...
... волео бих да мог оца памтите онаквим какав је заиста био.
Као пристојног човека пуног љубави.
Кад бисмо бар и ми могли да будемо тако широкогруди и великодушни,
... и пуни разумевања, као што је мој отац био.
Тада би свет био много бољи.
Како је мама?
Преживеће.
Позитивна страна је... што мама сад бар зна што се она и тата тако дуго нису кресали.
Позвао сам је да мало дође код мене у Њујорк...
... да ти и Џејн мало... да'нете душом, знаш?
Узмете стан...
Говор ти је био прилично добар, узгред. Био је стварно...
... импресиван.
Хвала.
- Јел' би могао можда, кад уграбиш времена, да погледаш мој роман? - Волео бих, наравно.
Баш сам уморна, заправо. Стиц Алфи и даље тера причу о лешу у купатилу.
- Најбоље би било да преноћи овде. - Да. Мислиш да ће бити Ок? - Да, да...
... хоће, биће добро. Дала сам му пар валијума и стрпала га у кревет.
Све је тако јебено зелено!
Превод и обрада: КВРЛЕ, новембар 2009.